- Var är pengarna? - Pengarna?
- Vad är detta? - Två miljoner.
- Om vi blir tagna är det kört. - Då är det kört ändå.
Er frus tillstånd verkar ha... Hennes lancaster.
Jag trodde att jag skulle bli först med ett botemedel.
Hon har vetat det, medan vi har tillfredsställt våra begär.
Var det det vi gjorde?
- Vad ska vi göra? - Låt mig tänka!
- Hej! - Åk till Temple tunnelbanestation.
- Vem fan är du? - Ingen särskild, George.
- Jag behöver en blodtransfusion. - Ni får inget! Jag ringer polisen.
- Vad är det? Kloroform, eller? - Ja.
- Jag är ledsen. - Vi drar nytta av det här.
Och du har mycket mer att förlora. Eller har jag fel?
- Men... - Har jag fel?
Nej.
Dr Sutton-Greville!
- George. - Läkaren.
- Redo? - Efter vad man kan anta.
- Förlåt för igår kväll. - Ja, det hör inte till ordningen.
Hoppas inte det, med tanke på priset.
Du betalar för anonymitet, vännen.
- Du är nedlåtande. - Nej.
- Du har tabletterna. - Ja.
Om du får problem, kontakta mr Glover-Brown.
- Ja. - Okej.
- Okej, vännen. - Fan, då.
Du vet hur det går till.
Deep Fathom sjukvård. Skriv in namn, ålder, kön och symptom.
John Smith, 50, man, utväxt kula-ben.
Vad fan...
Hur stor utväxt?
Jag menar pungen.
Hur stor utväxt?
Stor som en boll.
Lee? Lee!
Ett ögonblick!
Lee!
- Lee! - Ja?
- Var är Anna? - Vem?
Vi tog hennes blod. Jag har letat överallt.
Var hon är?
- Det är Anna... - Shit!
- Hur nära står ni varandra? - Rätt nära. Hur så?
Kan hon förlåta dig för det här? Hon hittar ju både in och ut.
Jag måste låna din skåpbil.
Hon har sett vad vi gör. Om hon tjallar är det kört.
- Vi måste ha ett system. - Du kunde ha bundit fast henne.
Fantastiskt! Efter att ha sövt henne? Och tagit nån liter av hennes blod?
Ge mig nycklarna!
Anna?
Anna? Anna, är du här?
- Familjen, då? - Ingen i London.
- Vänner, då? - Det finns en. Jag åker dit nu.
Vart går man efter nåt sånt där, förutom till polisen?
Hon svarar inte i telefon. Det här är en chansning, men ni är vänner.
Har du nån aning om var hon kan vara?
Eller hur jag kan kontakta henne?
Okej. Varför är det sån brådska?
- Jo... - Ni träffas väl inte igen?
- Känner du till det? - Ja.
Okej. Men nej, det gör vi inte.
Okej, så vad pågår mellan er som gör dig så ivrig att kontakta henne?
- Ivrig? - Ja, du är ju här.
Jo, men jag... Det vill jag helst inte berätta.
- Du vill inte berätta det. - Nej.
- Varför? - Det är privat.
- Är det? - Ja.
Okej. Får jag berätta en sak för dig?
Visst.
Chloe, de väntar på dig i receptionen.
Okej.
Jag gillade inte vad ni gjorde.
Det var svagt, själviskt och utan respekt mot era respektive.
Ni borde skämmas.
Men Anna är ändå min vän och som sådan har jag en skyldighet.
Nu när hennes liv är som normalt igen och hon är åter hos en bra man -
- som inte förtjänade att bli bedragen -
- låter jag inte dig äventyra det.
Så jag kan bara säga att jag inte vet var hon är.
Det är flera dagar sen jag såg henne. Om hon inte svarar...
Respektera det och lämna henne ifred.
Beklagar förresten att din fru gått bort.
Det är hemskt att gå igenom.
Det kan funka. Det kan vara botemedlet.
- Om det kan det eller inte kvittar. - Varför? Vad sa de?
Det kan dröja månader innan de kan godkänna inköp av såna ämnen.
- På grund av kostnaden? - Ja. Du vet hur det är!
Även om det godkänns vet vi vilka riskerna är.
Det måste genomgå grundliga tester -
- innan vi ens kan överväga att testa det på henne.
- Beth? - Argumenterade du för vår sak?
Självklart!
Jag sa att du inte har månader kvar och att du är vår vän.
Jag påminde dem om vad du betyder för Phaxxol.
- Vad sa de om det? Vad sa du? - Ingenting! Vad menar du?
Jag menar bara hur mycket slogs du för vår sak?
Att du bara törs!
- Helvete, då! - Daniel? Vart ska du?
Era jävlar!
Ni tar min frus sista chans med era protokoll och rädsla att bli stämda!
Var är er lojalitet? Var är er tacksamhet?
Ni har ingen moralisk integritet. Har nån av er det?
Eller medkänsla eller grundläggande medmänsklighet!
- Ni kan fara åt helvete! - Lugna dig! Nej!
Hej, det är Anna. Lämna ett meddelande, så ringer jag upp.
Anna, vi måste prata. Jag åker till Phaxxol nu och ser om du är där.
- Ursäkta. - Va?
- Flytta dig, är du snäll. - Frågar man så?
- Hur sa? - Försök vara artig.
- Jag är artig. - Fråga utan attityd.
- Attityd? - Ja.
- Skämtar du? - Okej.
Kan du flytta på dig, är du snäll? Jag måste åka.
- Jag hör fortfarande attityden. - Helt otroligt...
Ursäkta mig. Skulle du kunna flytta dig, så jag kommer ut, är du snäll?
- Naturligtvis. - Tack.
- Ditt arsle! - Ditt kukhuvud!
- Din nolla! - Ditt pucko!
- Hej. - Hej.
- Hur mår du? - Hungrig?
Bra så?
- Vad är det här för ställe? - Tänk inte på det.
- Har det med ditt jobb att göra? - Nej.
- Men vi är under jorden. - Ja.
Det märks.
- Vad är det? Nån survivalist-grej? - Jag är ingen survivalist.
Jag sa ju det. En survivalist tränar på att klara sig utan nånting.
En prepper preparerar sig.
- Pengarna, då? - Va?
- Hämtade du dem? - Naturligtvis.
- Jag tror dig inte. - Tror du mig inte?
- Tror du mig nu? - Ja.
- Vad är det? - Inget särskilt.
- Jag kom just att tänka på nåt. - Vad?
Vad hände med polisen?
Jo... Han mår inte så bra.
- Mår inte bra? - Nej.
Vad menar du?
Han ligger på intensiven.
Ursäkta så här tidigt. Michelle Wilson?
- Ja? - Poliskommissarie Hall.
Poliskommissarie Molony.
Det gäller Jamie, va?
Vissa är inte så smarta, och de är heller inte så tursamma.
De för med sig bristen på tur till alla runtom dem.
Gud förbjude att man träffar nån sån och blir gravid.
Gud förbjude att han rånar en bank.
Jag försöker bara ge poliskommissarierna lite bakgrund.
Jamie är storsint, och han erkänner själv -
- att han vill imponera på andra, människor han beundrar -
- och att han därför kan hamna i kläm ibland.
Han har hamnat lite i kläm nu, va?
Och han har inte hört av sig?
- Nej. - Och ingen aning om var han kan vara?
Det stämmer.
Men det verkar som om ni inte tror mig.
Vi tror dig, Michelle, men...
- Vad? - Det är inte officiellt än.
Den påkörda polisen sköt mot hans bil. Innan han blev medvetslös -
- intygade han att Jamie hade blivit träffad.
- Herregud! - Om han blev det...
...kan han vara svårt skadad.
Eftersom han inte vill gripas kanske han avstår den vård han behöver.
Även om det är vår plikt att gripa Jamie -
- är vår mer överhängande moraliska skyldighet att han mår bra.
Jag ska ge er mitt kort.
Om ni kommer på nånting...
Nånting ni inte har tänkt på än, en vän han kan ha åkt till -
- eller nån plats där han kan gömma sig... Kontakta oss.
Det kan vara brådskande.
- Kan hon ha åkt till jobbet? - Jag ska kolla där.
Jag börjar bli orolig.
- Hur mår din vän? - Helt okej.
Håll ett öga på honom. Vi hörs.
Vad fan...?!
Du måste för i helvete skämta!
- Hej, Katie! - Dr Milton! Kan jag hjälpa er?
- Är Anna här? - Nej, hon kom aldrig idag.
Kan jag hjälpa er på annat sätt? Har ni försökt ringa henne?
- Ja, ett par gånger. - Okej.
Jag hälsar henne om hon kommer.
- Hur mår ni? - Bra.
- Eller, ja... - Jag förstår.
Det går lite upp och ner.
Vi saknar verkligen Beth här.
- Det sätter jag värde på. - Daniel?
- Tack, Katie. - Så lite så.
- Eleanor. - Vad gör du här?
Tja... Kan vi gå ut och prata?
Okej.
Det jag sa... Det är ingen ursäkt -
- men det var på grund av stress och rädsla. Jag menade inte vad jag sa.
Jag vet.
Förlåt, Eleanor.
Och därför kom du hit i morse.
- Hur sa? - För att be mig om ursäkt.
- Jag tänkte ringa, men... - Nej. Jag är glad att du gjorde det.
Jag är tacksam för det.
Och jag är ledsen att jag inte kunde hjälpa dig och Beth. Det gick inte.
Visade 331 på störst förbättring?
- Så vitt vi kunde se. - Men det var preliminärt?
- Det vet du redan. - Ja, men det jag försöker säga...
- Vi kan slutföra testerna. - Du hörde vad Eleanor sa.
Inte på Phaxxol. Vi kan åka till stugan.
- Till stugan? - Ja.
- Vi har ju inte föreningen. - Vi kan ta den.
- Vad menar du? - Vi kan... Vi kan låna den.
- Och all utrustning. - Daniel!
- Vad då? - Du lurar dig själv.
Du skulle inte låna. Du skulle stjäla.
Och dessutom... Det är okontrollerade tester. Jag menar...
Lyssna på mig. Det är över.
- Det är inte över. - Daniel, snälla, sluta.
Beth, det är inte över. Du kanske vill ge upp, men det vill inte jag.
Så länge chansen finns -
- kvittar det hur svårt, riskabelt eller brottsligt det är.
Okej?
Okej.
Rent hypotetiskt nu...
Vad behöver vi?
- Hur länge ska ni vara borta? - Över helgen.
- Vi vill ha lite... - Egentid?
- Ja. - Jag fattar.
- Säkert? - Ja. Det är precis vad ni borde göra.
Gör det inget att vi inte är här en vecka?
Nej, mamma. Bara ni är tillbaka på söndag.
- Javisst. - Jag tänker laga risotto.
Det sista vi vill är att missa din risotto.
Då så.
Vi måste hålla fönster öppna.
Allt bra?
Ja, men jag hatar att vi ljög för henne.
Jag med.
Men om det funkar kan vi berätta allt.
Jag ska bära in sakerna.
Degenerationen har gått från 70 till knappt 30 procent. Han mår bra ännu.
Ja?
Så vi är nog klara.
- Var det allt? - Nu är det bara att ge mig den.
Vad var det jag sa? Va? Vad var det jag sa?
Fantastiskt!
- Hur gör vi med Eve? - Vi får berätta det för henne.
- Det kan vi inte. - Varför inte det?
Det vi gör är brottsligt. Om hon får veta, blir hon medbrottsling.
Vi två hade ett val, men vi kan försätta henne i en knipa.
Vi vet inte om det funkar heller.
Vi säger inget. Vi tar problemen som de kommer.
Daniel Miltons livsfilosofi: Vi talar inte mer om det nu.
Precis. Och det har väl varit bra för mig?
Ibland.
- Kan du lova mig en sak? - Vad då?
- Om det inte går... - Det gör det.
Jag måste få säga det.
- Jag vill inte leva. - Vad menar du?
Om jag hamnar i koma... Du har sagt din mening, nu vill jag säga min.
Vi måste inse riskerna.
Om det händer vill jag inte att du för mig till sjukhus.
Jag vill inte tyna bort i en säng om jag ändå ska dö.
Jag vill inte vara en börda för dig och Eve.
Det är den värsta förödmjukelse jag kan tänka mig, så lova mig...
- Det kommer inte att hända. - Men om det gör det...
Det gör det inte.
Lova att du låter mig dö då.
Daniel?
- Daniel? - Okej, jag lovar!
Det är Anna.
- Lämna ett meddelande... - Kom igen!
Anna, det är jag. Jag ber dig...
Nej, jag vädjar till dig nu att ringa upp mig.
Du ser säkert annorlunda på det som hände igår.
Om du bara kunde låta mig förklara...
Hur som helst, ring mig, är du snäll!
Jamie?
Vart är han på väg?
Jamie?
Herregud... Din jävla...!
Jamie, din dumma jävel!
Jamie!
Jamie?
Vad fan håller du på med?
- Jag vet inte. - Vet du inte? Jamie...
Jag vet inte.
- Vad hade du för plan? - Plan?
Jag vet inte. Ge tillbaka dem?
Jag vet vilken knipa jag sitter i, men jag ska bli pappa, Lee.
Om jag bara gick dit och visade att jag var ledsen -
- så kanske de kunde ge mig... Jag vet inte. Nån villkorlig dom?
Jamie, du får ingen villkorlig dom. Nu körde på en polisman.
Han kanske är död, så det kvittar om de lämnas tillbaka.
Jag vill inte få dig att må sämre än du gör...
- Det gör du. - Förlåt.
Men du vill inte överlämna dig till polisen.
Är alternativet att bli kvar här nere?
Ja, tills du tar förnuftiga beslut. Och har tillfrisknat lite.
- Hur mår du? - Inte bra.
Inte konstigt, som du ränner runt i stans inre!
- Det ser inte jättebra ut. - Allt är kört.
Det första du måste göra, efter det du varit med om, är att bli frisk.
Det blir bättre. Sen kan vi prata om hur du vill göra framöver.
Låter det bra?
- Jamie? - Okej.
- Klar? - Hur sa?
- Är du klar? - Ja, visst.
Okej.
- Vad? - Inget särskilt.
Berätta.
- Du tycker nog att jag är dum. - Nej.
Det är som om... Jag blev plötsligt orolig.
- Obefogad oro. - Ja, den är obefogad.
- Så...? - Det är bara...
Vad då?
Jag är rädd.
Jag vet.
- Okej, jag är redo. - Okej.
- Var det allt? - Det var allt.
Lägg dig här.
Jag älskar dig så.
Jag älskar dig så mycket.
Sov nu.
Okej.
Vakna! Vakna, älskling! Kom igen!
Älskling? Beth? Beth!
Beth, snälla! Vakna!
"Älskling, om du läser detta gick det inte."
"Med tanke på kroppens reaktioner skulle du vid en obduktion"-
- "kunna knytas till min död, vilket vore ödesdigert för dig."
"Se till att jag aldrig hittas."
"Kör ut mig med båt, hitta nåt som tynger mig och kasta i mig."
"För sen ut båten igen, tom."
"Se till att bevis för vad vi gjorde dumpas. Jag ber om mycket"-
- "men tänk på vad du lovade, Daniel."
"När det är över, älta inte detta..."
Hej!
Varför gör du så att mina vänner tror att vi träffas? Chloe!
- Jag fick det inte att se ut så. - Sluta ringa mig!
Du ringde...
- Anna... - Var är du?
Hej!
Förklara varför jag inte ska ringa polisen.
- Anna... - Förklara!
Kloroform för att sno mitt blod?!
Jag beklagar det, men ett liv stod på spel.
Det skiter jag i! Du får inte göra så.
Jag vet det. Du har rätt. Förlåt.
Vad är det för plats?
- Det är en klinik. - En klinik?
Ja, en klinik för de som inte kan eller vill vara en del av systemet.
- Brottslingar. - Folk som inte kan...
- Inte enbart. Andra också. - Vad gör du där nere?
- Jag behandlar dem. - Vad gör du där?
För ett par månader sen var du en helt vanlig medborgare. Vad hände?
- Beth. - Beth?
- Ja. - Vad gjorde hennes död med dig?
Tappade du tron på sjukvården? Systemet? Vad?
Förklara, för jag försöker förstå!
Jag försöker förstå varför mitt blod togs mot min vilja -
- för att rädda en brottsling som gav en polis livshotande skador.
Vad fan är du inblandad i?
- Det här. - Det kan inte vara så.
- Hur så? - Sån här är inte du, Daniel!
Du har ingen aning om hur nära jag var att gå till polisen idag.
Det enda som stoppar mig är att du kanske inte hade nåt val.
Att du... Jag vet inte.
Du har hamnat i en knipa eller nån har en hållhake på dig.
- Bränns det? - Nej.
- Du kan berätta. - Det bränns inte alls.
Men... Det är inte fullt så enkelt, va?
Erkänn det åtminstone. Snälla?
- Det stämmer. - Så vad är det?
- Jag kan inte berätta. - Jo, annars går jag till polisen!
- Jag kan inte berätta. - Hur så?
Okej. Följ med mig ner en gång till. Jag ska visa dig.
Ner till din klinik? Är du galen?! Så du kan söva mig igen?
- Nej! - Eller nåt värre.
- Tror du det om mig? - Jag vet inte vad du tänker göra!
- Och jag vet inte vem du är. - Jo, det vet du.
Du känner mig.
Om du kan lita på mig nu... Jag vet att det är svårt just nu.
Du kommer att förstå.
Snälla?
Lee.
- Minns du Lee? - Ja.
Vad är det där?
- En vattenpump. - Okej.
- Hur mår din vän? - Han mår bättre, vad jag kan förstå.
Vi ska gå ner dit.
- Gå ner dit? - Ja.
Okej.
- Ett labb? - Ja.
- Vad forskar du i? - Den här vägen.
Men hon är död. Hon ska ju vara död, Daniel...
Ja.
Fan...
Varför?
- Jag kan inte ge upp. - Gud...
Jag vägrar ge upp.
Hon var så nära.
Ni var båda nära.
- Vad har du gjort för framsteg? - Inte tillräckligt många.
Visa mig.
Text: Helena Lindén www.sdimedia.com